KARJASENEIU JA KORSTNAPÜHKIJA
Tere õhtust!
Te kindlasti tundsite mu ära.
Ma olen Une-Mati.
See olen mina, kes teile igal ööl ilusaid unenägusid saadab.
Ja ka täna näitan ma teile üht huvitavat lugu.
Tulge minuga kaasa. Siin on igal majal oma elu, oma lugu.
Olge tasa, tasa! Siin magavad lapsed.
Sellel vanal laternal on ka oma ajalugu,
aga sellest räägin ma järgmine kord.
Siin, päris katuse all, elab poeet.
Tõeline noor poeet.
Aga selles majas on täna ball.
Peame minema edasi.
Pöörake paremale.
Ärge jääge toppama, siia, tulge siia!
Julgemalt! Minu järel!
Oeh! Kuidas süda taob!
Aga me oleme juba peaaegu kohal.
Siin on pagariäri, seal kellassepp.
Jah, ja siin see on! Seesama maja!
Vaadake seda, sõbrad!
See on ilmselt kõige vanem maja kogu linnas.
Praegu on ta tühi ja mahajäetud, aga kunagi kees siin elu.
Tulge sisse!
Ainult astuge tasakesi, ärge köhatage!
Ärge aevastage!
Vaadake, mis juhtub edasi!
Ma rääkisin teile, et siin peab olema väga ettevaatlik. Uuesti püsti!
Ma tulen teile järele.
Siin nad on, meie loo kangelased: karjaseneiu ja korstnapühkija.
See toimus 100 aastat tagasi.
Ma armastan sind!
Mida on meil teha?
Sa ju näed! Vanaisa ei ole nõus.
Ma palun teie lapselapse kätt.
Me armastame teineteist.
Halastage!
See on kohutav, ta tahab anda mind mehele
sellele õudsale kitsejalgsele kindralile, kaptenile, seersandile.
Ta saab minu naiseks!
Minu kapis
on palju hõbedat, kulda ja muud vara.
Rääkimata sellest, mis on peidetud neisse kastikestesse.
Te ju ei tagane mulle antud lubadusest?
Ma ei taha minna tema pimedasse kappi.
Räägitakse, et ta hoiab seal kuut eelmist naist.
Tähendab, et sinust saab seitsmes! Näed?
Seal on veel üks vaba koht.
Pulmad peame maha täpselt kell 12.00.
Varsti on pulmad, varsti on pulmad, varsti on...
Anun sind! Päästa mind!
Rahune, kallis!
Me ei tohi siia jääda. Läheme siit minema.
Maailm on lai!
Kas sa ei karda minuga põgeneda? - Ei.
Aga oled sa mõelnud, kui avar on maailm? - Ja-jah.
Kõige raskem on lahkuda oma kohalt siin
ja teha esimene samm.
Põgeneme! - Põgeneme!
Ma tean, kuidas! Põgeneme läbi korstna.
Varsti on, varsti on pulm... Mida?
Minema jooksid, minema jooksid!
Häire! Häire!
Häire! Püüdke kinni! Otsige!
Püüdke kinni, otsige üles!
Kes nad tagasi toob, saab autasu!
Kahurid, tuld!
Vanaisa ärkas üles!
Vanaisa kukkus puruks. - Tükkideks!
Sammu marss!
Oi, ma ei või oma kapi juurest lahkuda.
Muidu mu portselanist naisukesed jooksevad laiali
ja jätavad minu siia kerjusena, üksiku poissmehena maha.
Nad otsivad meid.
Meid aetakse taga.
Peidame ennast siia.
Oh, teater!
See on isegi huvitav.
Ma armastan, ma armastan teatrit!
Noo!
Jaa!
Kuidas see kõik meenutab mulle meie endi saatust,
ainult et temal on kaks sellist armsat kavaleri.
Jaa!
Sõdurid! Võtke kinni!
Jookse, kallis! Ma pean nad kinni!
Jälle tema! Hei!
Valvel!
Läks!
Kinni võtta!
Ruttu, ruttu! Ema ootab!
No ei, no seda ei ole, et ma annaksin oma lihase tütre
sellele sabata näljarotile, kellel pole hinge taga tükikest juustugi! Mitte iialgi!
Ema, ta armastab mind nii väga! Aga mis sabasse puutub, ta jäi juhuslikult lõksu ja saba...
Ei noh! Te ainult vaadake teda, head hiired!
Saba pole, üks kõrv peaaegu küljest rebitud! Kohutav väljanägemine!
Isa sureb murest, kui teada saab.
Emake! See ühe silmaga kass hammustas tal pool kõrva ära.
Aga seda on nii natuke. Emake, seda peaaegu ei märkagi!
Ah ei märka? Ta on lausa sündsusetult sinine.
Ta on värdjas. Sellisega ei või ennast õukonnas näidatagi.
Ja mis siis? Saba on sinakas! Seda võib igaühega juhtuda.
Ole vait, nurjatu!
Aga sina!
Kasi siit minema, nii et su haisu ka siin enam poleks! Peigmees!
Siis lähen mina koos temaga! - Mida veel?!
Kao siit, õnnetu loom, enne kui isa koju jõuab.
Hüvasti igaveseks!
Mõtleks! Sündsusetult sinine!
Ole mehine, sõber! Kõik ei ole veel kadunud.
Seni on küll kõik kadunud. Aga ma võtan ennast kokku.
Juba kohe!
Tolvanid, lollpead! Te ei saanud teda kätte.
Minu karjaseneiu!
Korstnapühkija!
Kallis! - See polnud üldse ilus: jätta mind üksi.
Need on nemad.
Edasine rünnak on võimatu, me määriksime oma mundrid ära!
Rühm, sammu marss!
Kui pime siin on.
Vaata, kallis! See on meie täht.
Ja pääs laia maailma.
See tahm lämmatab mind.
Milline imekena täht särab seal üleval.
Milline ilu! - Milline peletis.
Kui kaunis vaade! - Kui kohutav väljanägemine.
Tähistaevas!
Kleit on musti plekke täis ja nägu tahmane.
See on tulede meri. - Ja müts on viltu.
Siis selline on lai maailm! - Ja kleit lausa ribadeks!
Idast hakkab valgeks minema.
Ja rahulik tuul ärkab varsti.
Ta juba ärkaski.
Ja nüüd on ta juba täis purjedes püüdlemas ookeani avarustele.
On kuulda ankrukettide kõlinat ja laevad suunduvad kaugetele vetele.
Ja meie sinuga läheme tuulega kaasa!
Laia maailma, mu armsaim!
Näed, see on meie valge puri, me purjetame sinna... - Kuhu?
Vali ise! Kuhu soovid?
Sa oled hulluks läinud. Kuhu ma purjetan sellise väljanägemise ja nohuga?
Sa ära kohe mitte mõtlegi! Miks minna ilmaasjata rändama?!
Ma tahan koju. - Kuhu koju? - Riiulile.
Meil sinuga pole tagasiteed. Koju riiulile?!
Mis sa nüüd! Mitte kunagi! Seal on vanaisa ja seesamune, kitsejalg.
Ja kindral vägedega! - Jama!
Sa ei armasta mind enam ja tunned ainult enda pärast muret.
Mina tulin sinuga laia ilma, aga sina minuga tagasi minna ei taha.
Kui kergeusklik ma olin!
Tuled sa varsti? Noh, kuidas tahad!
Kuidas tahad! Kuidas tahad! Kuidas tahad!
Nii, kuidas sa tahad.
Me põgenesime. - Praegu me läheme sadamasse.
Ja homme... - Homme oleme juba merel!
Õnnelikku teed teile, avarasse, imeilusasse maailma.
Aga mis seal head on? Ei, ei! Seal on ülearu palju tähti ja õhku.
Noh, lähme! - Lähme.
Minu vanaisa! - Pole midagi, teda on võimalik ära parandada.
Aga see teeb näo, nagu ei märkakski minu tagasitulekut!
Ta on lihtsalt kasvatamatu mühakas.
Ma olen nii õnnelik, kallis. Aga sina?
- Ah, jah!
Muidugi olen ma õnnelik.
Vana hiinlane parandati ära ja ta oli jälle nagu uus.
Ainult peaga nõkutada ta enam ei saanud
ja seetõttu ka mingitele küsimustele enam ei vastanud.
Noh, aga karjaseneiu ja korstnapühkija
nii jäidki seisma oma riiulile seniks, kui nad polnud veel katki läinud.
Jutustas Pastella